Etelämanner.
Kylmin, ankarin ja etäisin manner Maassa.
Ihminen ei ole laskeutunut sitä ympäröiviin syvyyksiin.
Ennen kuin nyt.
Syvämeri on yhtä haastava tutkimuskohde kuin avaruus.
Tiedämme enemmän Marsin pinnasta kuin meriemme syvimmistä kohdista.
Nyt voimme sukeltaa tuntemattomaan selvittämään syvyyksien salaisuudet.
Vajoamme jäävuoren seinänviertä
armottomaan maailmaan.
Vesi on kylmintä Maassa.
Syvyydessä paine kasvaa säälimättömästi.
Ja valo hiipuu näkyvistä.
Uskomatonta kyllä...
täällä on elämää.
Olisi ollut oletettavaa, että syvällä napamerissä
olisi todella kuollutta.
Mutta täällä onkin elämää uskomattoman runsaasti.
Eikä runsaus rajoitu Etelämantereelle.
Merivirrat vievät lajirikkauden liki kaikkiin maailman meriin.
Hämmästyttävästi meren syvyydessä on enemmän elämää kuin missään Maassa.
SYVYYS
Auringonvalo heikkenee, ja pimeys syvenee.
Tyynessämeressä 200 metrissä
saavumme vieraaseen maailmaan.
Hämärä vyöhyke,
ikuisen illan meri.
Täällä on outoja olioita.
Vaippaeläin.
Kaksimetrinen hyytelöputki,
joka jättää varjoonsa vierailijan matalalta,
valkopilkkahain.
Vain aavistus valoa pääsee näin syvälle.
Selviytyminen täällä on viimeisen kajon varassa.
Miekkakala.
Tennispallon kokoisilla silmillään se näkee ikuisessa hämärässä.
Kalmari.
Mutta tätä tapaa vain täällä.
Sen oikea silmä katsoo aina alaspäin.
Paljon suurempi vasen on suunnattu ylöspäin
ja näkee saaliin siluetit matalammassa.
Ei ihme, että se on "kierosilmäkalmari".
Vieläkin oudompaa.
Tämä on kiikarikala.
Kalalla on läpinäkyvä pää
täynnä hyytelöä, jotta se näkee ylös kallonsa läpi.
Tiedämme nyt, että hämärä
on uskomattomasti suojapaikka
90 %:lle kaikista merten kaloista.
Vain öisin valtavat valokalaparvet
siirtyvät pintaan syömään pienenpientä planktonia.
Päivisin ne vetäytyvät takaisin tänne.
Humboldtinkalmari.
Kaksi metriä pitkä ja 50 kilon painoinen.
Kuten useimmat kalmarit, ne ovat ahnaita saalistajia.
Niitä on satoja.
Ne ovat löytäneet valokalaparven
piilottelemassa 800 metrissä Etelä-Amerikan rannikolla.
Ne nappaavat kalasaaliinsa vahvoilla imukupeilla varustetuilla lonkeroillaan.
Ja kun kalaparvi on syöty,
ne kääntyvät toisiaan vastaan.
Tämä on pyydystänyt pienemmän kalmarin.
Salatakseen saaliinsa muilta se vapauttaa musteverhon.
Mutta sitten vieläkin isompi haastaa sen
ja varastaa sen saaliin.
Humboldtinkalmarille hämärä on mieluisin metsästyssyvyys.
Ne harvoin menevät syvemmälle
ikuisen yön maailmaan
pimeälle vyöhykkeelle.
Kilometrin syvyydessä
auringon ulottumattomissa.
Valtava pimeä tyhjyys,
suurempi elinympäristö kuin muut yhteensä.
Täällä on elämää.
Mutta ennennäkemätöntä.
Kuin avaruusoliot se esittää häikäisevän valonäytöksen.
Liki kaikki eläimet houkuttelevat kumppaneita ja torjuvat petoja.
Valon kieli on niin yleinen täällä,
että se on todennäköisesti tavallisin viestinnän muoto
koko planeetalla.
Mutta silti tiedämme siitä vain vähän.
Saalistajat käyttävät valoa houkutellakseen saalista.
Tämä on naskalikala.
Sillä on kaloista suurimmat hampaat kokoonsa nähden.
Sen pään ja ruumiin tuntoelimet
aistivat liikkeen ympäröivässä vedessä.
Se on pimeän ahnain kala.
Mutta saalis käyttää valoa harhautuksena.
Hohtavaa mustetta.
Pimeässä yössä
olennot elävät tavallista vanhemmiksi.
Uimapolyyppi on käytännössä kuolematon.
Ne kloonaavat itseään.
Jotkut kasvavat sinivalasta pidemmiksi.
Täällä sataa lunta.
Orgaaniset tähteet putoilevat katkeamattomana sateena.
Se on ravintoa,
ja monet siiviläsyöjät ovat riippuvaisia siitä.
Meduusat
ja sirot merimakkarat.
Merilumesta syömättä jäänyt 1 % vajoaa lopulta pohjalle.
Miljoonien vuosien aikana siitä voi tulla toista kilometriä paksu liejukerrostuma.
Tyhjä tasanko on puolet planeettamme pinnasta.
Syvänmerenpohja voi näyttää elottomalta,
mutta se on koti joukolle ainutlaatuisia liejueläjiä.
Konnakrotti.
Tällä väijyjällä on valtava kita
ja ääretön kärsivällisyys.
Kala on elänyt täällä niin kauan,
että sille on kehittynyt käytännöllisemmät evät.
Jalat.
Niillä pääsee pohjalla.
Ohukaistursas.
Se leijuu liejun päällä
ja siivilöi sitä hennosti etsien matoja.
Mutta se voi ampaista pois vaaran uhatessa.
Kidushai on valkohain kokoinen.
Se on voinut olla koko vuoden syömättä.
Se partioi liejutasankoja uiden energiaa säästäen.
Kaukana pinnalla valtavan kaskelotin raato mätänee.
Siitä tulee juhla-ateria syvyyden väelle.
30 tonnia ravintoa.
Vihdoin se vajoaa pohjalle,
ja se havaitaan pian.
Kidushailla on erityisen tarkka hajuaisti.
Vain 25 minuuttia myöhemmin
kidushai löytää sen.
Joka puraisu vapauttaa verta virtaukseen.
Uutinen ruoasta leviää nopeasti.
Kaksi ahnasta kidushaita lisää.
12 tunnissa seitsemän valtavaa haita
tönivät toisiaan suupalojen välissä.
Yksikään ei peräänny.
24 tuntia myöhemmin kolmannes on syöty.
Löytäjä on ahminut itsensä täyteen.
Tämä voi riittää sille koko vuodeksi.
Seuraavaksi saapuu siivoojat.
Hämähäkkirapuja korallia takajaloissaan,
oletettavasti tilapäisenä panssarina.
Kalliorapujakin.
Ne luultavasti havaitsivat raadon pian haiden jälkeen,
mutta ne liikkuvat hitaammin.
Kuukausi myöhemmin yli 30 lajia syö haaskalla viimeisiä tähteitä.
Mutta nyt ne houkuttelevat saalistajiaan.
Huotrakalat syövät niitä pystyssä uiden.
Luurangon hajotessa hampaita on irronnut.
Neljä kuukautta myöhemmin valaasta on jäljellä vain luita.
Mutta nekin ovat ravintoa
joillekin.
Zombimatoja.
Ne syöpyvät luuhun hapolla
ja pääsevät niin jäljellä olevaan rasvaan.
Se voi viedä vuosikymmeniä,
mutta lopulta viimeisetkin luut murenevat
ja koko 30-tonninen raato on kierrätetty.
Valaan raato on vain hetkellinen keidas merenpohjan erämaassa.
Mutta on täällä pysyviäkin keitaita.
Liejusta työntyvät kivet tarjoavat perustuksen syvänmeren koralleille.
Viiden ja puolen kilometrin syvyydessäkin
on enemmän korallilajeja kuin matalissa trooppisissa riutoissa.
Pimeässä ne turvautuvat yksin virtauksen tuomaan ravintoon
kasvaen vain hiuksen leveyden vuodessa.
Mutta jotkut voivat elää 4 000 vuotta.
Kuten matalan veden sukulaisensa,
nekin tarjoavat kodin kaikenlaisille asukeille.
Korallien joukossa kasvaa yksi kauneimmista sienistä.
Tämä on lasisieni.
Tällä on vuokralaisia.
Katkarapuja.
Riutalla riittää petoja,
joten katkaravut ovat onnekkaita.
Uros ja naaras ajautuivat sienen sisään toukkina
ravintohiukkasten mukana, joita sieni syö.
Ne löysivät toisensa ja ovat olleet yhdessä siitä saakka.
Nyt ne ovat täysikasvuisia
ja naaras kantaa munia.
Kuoriuduttuaan toukat uivat ulos.
Mutta katkaravut eivät lähde.
Ne eivät voi.
Ne eivät enää mahdu ulos
ja epäilemättä elävät pidempään kuin
jos olisivat ulkona riutalla ilman suojaa.
Mutta miten yksinkertainen sienieläin
osaa rakentaa yksityiskohtaisen rakenteen
katkarapujen hyödyksi,
on arvoitus
ja totisesti ihme.
Mutta nyt niiden maailmaa runnellaan.
Kun liikakalastus tyhjentää pintavedet,
troolarit alkavat ryöstää syvyyttä.
Nyt lukemattomat riutat,
jotka ovat kukoistaneet vuosituhansia,
ovat raunioina.
Ajan myötä orgaaninen aines pohjalla mätänee
tuottaen metaania.
Meksikonlahdessa näissä purkauksissa vapautuu myös supersuolaista nestettä.
Suolavettä.
Viisi kertaa merivettä painavampana
se kerääntyy suuriksi lammiksi pohjalle.
Näkyä on vaikea ymmärtää.
15 metriä syvä suolajärvi merenpohjassa.
Sen reunoilla, ehkä oudommin,
on runsas elämä.
Simpukat jotka voivat elää toistasataa vuotta,
pakkautuvat yhteen jättäen varjoonsa seassa syövät katkaravut ja hummerit.
Petoankeriaat ovat raadonsyöjiä
ja etsivät suolajärven rannoilta syötävää.
Jotkut uskaltautuvat suolaveteen.
Pitkä altistuminen voi johtaa myrkytykseen.
Sen ainoa toivo on nousta ylös.
Sen onnistuu selvitä.
Kaikki eivät ole yhtä onnekkaita.
Suolavesi palsamoi ne
vuosikymmenien uhrien kerääntyessä reunoille.
Mutta syvyydessä on vihamielisempääkin.
Paikoin pohjalla on valtavia, kilometrejä leveitä repeämiä.
Kohti Maan ydintä syöksyviä laaksoja.
Tutkimuksista kartoitusaluksilla voidaan
piirtää kuva tästä laajasta vedenalaisesta maisemasta.
Syvin kaikista on 11 kilometriin ulottuva
Mariaanien hauta Tyynessämeressä.
Mount Everestkin häviäisi sen sisään.
Näissä syvissä rotkoissa
ei uskottu minkään voivan elää.
Mutta täälläkin on elämää.
Jonkinlainen merietana.
Niin sanottu "merisika".
Ne ja muut yksinkertaiset oliot
selviytyvät niukalla ravinnolla,
joka tänne putoilee.
Tämän meritähden tavoin
ne kestävät 50 päällekkäistä jumboa vastaavan paineen.
Kauko-ohjattu kamera tekee mitä erikoisimman havainnon.
Eteerinen imukala.
Kahdeksassa kilometrissä se on syvimmältä löydetty kala.
Kukaan ei kuvitellut, että kehittynyt kala
voisi elää niin kovassa paineessa.
Suurimmista syvyyksistä hämärälle vyöhykkeelle
ei näytä olevan paikkaa,
missä elämä ei selviytyisi.
Nyt uskotaan, että syvämeri on voinut olla elämän kehto Maassa.
Kätkettynä suurimpaan pinnanmuotoon.
Kulkien valtamerten poikki.
Vuorijonossa meren alla koko maapallon poikki.
Keskiselänteessä.
Eteläisen Tyynenmeren pohjaa revitään auki.
Yli 75 % vulkaanisesta toiminnasta planeetallamme tapahtuu syvyydessä.
Melkein kaikki pitkin keskiselännettä.
Mutta tämä väkivalta luo rikkautta.
Kaasut ja tulikuuma vesi purkautuvat halkeamista.
Mineraaleista rakentuu korkeita piippuja,
hydrotermisiä lähteitä.
Tämä 30-metrinen on nimetty Godzillaksi.
On hämmästyttävää, että niissä on elämää yhtä paljon kuin trooppisissa sademetsissä.
Paikoin neliömetrillä on puoli miljoonaa eläintä.
Niiden ravinto koostuu kokonaan bakteereista.
Ja bakteerit käyttävät kuumaan veteen liuenneita kemikaaleja.
Ravut syövät kuortaan peittäviä bakteereita.
Toiset viljelevät bakteereita ruumiissaan.
Katkaravut viljelevät niitä suussaan,
mutta se on vaarallinen taktiikka.
Ruokkiakseen näitä mikrobeja
niiden pitää syöksyä kuumiin suihkuihin.
Ja siinä voi kiehua elävältä.
Löydettyjen lähteiden lukumäärä on kaksinkertaistunut vuosikymmenessä.
Jokaisella niistä on omat ominaisuutensa ja eliönsä.
Mutta ehkä tärkein niistä on Atlantissa.
Se on nimetty "Kadonneeksi kaupungiksi".
Sen 60-metristen tornien sisällä tapahtuu jotain aivan erikoista.
Korkeassa paineessa ja lämpötilassa hiilivetyjä,
jotka ovat kaiken elollisen perusaineosa,
syntyy spontaanisti.
Niinpä monet tutkijat uskovat,
että elämä Maassa saattoi syntyä
tällaisesta lähteestä
neljä miljardia vuotta sitten.
Tiedämme nyt, että Jupiterin ja Saturnuksen kuissa on syviä meriä.
Jos elämää on täällä näin äärimmäisissä olosuhteissa,
sitä voi olla jossain muuallakin.
SINISEEN
Kuvausryhmä vietti meren syvyydessä yli 1 000 tuntia
tutkimusalus Alucialta sen sukellusaluksilla
Deep Rover ja Nadir.
Kunnianhimoisin tehtävä heille oli Etelämantereella
kuvata elämää kilometrin syvyydessä.
Ensimmäistä kertaa.
Emme tiedä, mitä sieltä löytyy.
Sitä ei ole tutkittu koskaan.
Ehkä ei mitään, ehkä elämän keidas,
ehkä jotain siltä väliltä.
Mitä vain.
Se on valtava tekninen haaste.
Veden lämpötila voi laskea −1,8 °C:seen.
Kukaan ei tiedä varmuudella, kestävätkö alukset olosuhteet.
Kuivaan sen...
Puolen tunnin sukelluksen jälkeen
lattialle muodostuu lätäkkö.
Orla vahvistaa sen merivedeksi.
Alucia, yritän kuivata lätäkön
ja katson, tuleeko lisää.
Vuoto pitää löytää ja korjata nopeasti.
Aiotko kääntää sen...
450 metrin syvyydessä pienessä kuplassa, ja vettä tulee sisään.
Se on puoli tuntia pinnalle.
Sitä ajattelee,
että täytymmekö vedellä, ja jos täytymme, emme ehdi pinnalle.
Miehistö on varautunut hätätilanteisiin.
Siirretään ne.
Ralph löytää vuodon ja korjaa sen.
Hän teki siitä täysin arkipäiväistä.
"Minä hoidan tämän, ei hätää."
20 minuutissa se oli hoidettu.
Nordenskjöldinrannikon vedet voivat olla rikkaita
mutta myös petollisia.
Rannikko tunnetaan jäävuoristaan.
Tarvitsemme turvallisen sukelluspaikan,
missä jäävuoret eivät keilaa meiltä tieltään.
Siitä tulee kuin peli Space Invadersia.
Kuutio jäätä painaa tonnin.
Sen rinnalla kupla on siro.
Se on kuin Fabergén muna.
Yksi sukellus vie heidät jäävuoren alle.
Osa jäävuorista on pienen auton kokoisia,
ja toiset Hyde Parkin kokoisia.
Valtavia.
Olosuhteet voivat muuttua hetkessä.
Kapteeni radioi alas aluksille.
Lähestyvä jää huolestuttaa.
Kuitattu.
Pari isoa jäävuorta lähestyy.
Ne ovat törmäyskurssilla väylällä.
Törmäys kuullaan selvästi.
Tuo oli jäätä.
Jäävuorten yhteentörmäykset ja sään nopea huononeminen
keskeyttävät sukelluksen.
Ennätys jää yritykseksi.
Kaksi viikkoa myöhemmin olosuhteet ovat parhaat.
Ennätyssukellusta yritetään uudestaan.
Tuntia myöhemmin he lähestyvät tavoitettaan.
999.
Alucia, Alucia,
Nadir kutsuu.
Pohjalla, syvyys 1-0-0-0 metriä.
Kuitattu. Syvyys 1 000 metriä.
Loppu.
Ennätys!
Ensimmäinen miehitetty sukellus 1 000 metriin Etelämantereella.
Merenpohjalta maailman ääristä
he löytävät hämmästyttävän määrän elämää.
Mutta yhtä hämmästyttävää on,
että kilometrinkin syvyydessä
jäävuoret ovat yhä vaarana.
Sulaessaan niistä voi pudota kiviä,
ja yksi osuu aivan aluksen viereen.
Sukellusaluksissa varmaan harvemmin
otetaan putoilevat kivenmurikat huomioon.
Ne eivät ole tavallisin uhka.
Osuessaan
se olisi voinut tehdä kunnon naarmun.
10–20 tonnin järkäle
olisi rusentanut aluksen.
Seuraavilla sukelluksilla
ryhmä oppii, että juuri kivet
rikastuttavat jäämeren pohjaa
tarjoten kiinnityksen elämälle menestyä.
Ymmärtääkseen siis täysin elämän haasteita ja runsautta syvyydessä
on mentävä sinne itse.
Seuraavaksi kuhiseville koralliriutoille.
Täällä eläinten on nähtävä suurta vaivaa
voittaakseen kilpailun näissä täpötäysissä kaupungeissa.
suom/synk: subisebbo